![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEi3cv4AMRg9Af6XePCPh83HT5aHfI5N2gHTWjeD-m4hzfz7FxH0WkQafhezc2O4JU2YPDjAAOLcxpgMKideYdmMmQ0MPi8VzL4XQSIDslkqBNV6K6kU4bjQZcyspCkGYLBZIMJYe4laKVU/s400/dubbel.jpg) |
Ingmar Bergman (till vänster) skulle ha fyllt 100 år i år.
|
Till skillnad från Ingmar Bergman ser den åldrande Harvey Weinstein på bild ut som en fysisk fuling.
Men båda är de ökända för att sexuellt ha dragit nytta av vad som på nordamerikansk engelska kallas
the casting couch.
På svenska kunde man säga, Rollfördelningsschäslongen. Den om vilken Marilyn Monroe när hon äntligen fick sitt jättekontrakt sade:
- Nu behöver jag inte suga kuk längre.
Fast Ingmar Bergman har i svensk offentlighet inte utlöst något Metoo som Weinstein i Nordamerika utan mest ett romantiskt ordande om kvinnor drabbade av passion till en konstnärligt högtstående rollfördelningsregissör.
Jag har svårt att förstå dem. Ingmar Bergmans själsliv som det tar sig uttryck i hans filmer var ju som en infanteristfot: fuktigt, svullet och illaluktande. Knappast något passionsutlösande. Men så är jag varken kvinna eller i kulturkarriären heller.
Jan Myrdal